Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Päť rokov potom, čo zabili boha, sa sušickí rúhači vracajú s novým dlhohrajúcim albumom. Je to ich tretia nahrávka pod krídlami Magic Disk Musick, opäť vo fešnom digipacku. Zmeny v zostave stále žiadne, MORTIFILIA celých obdivuhodných dvadsaťtri rokov fungujú s tými istými členmi, gitarista Petr naživo účinkoval aj v AVENGER (ktorí medzičasom transmutovali na BOHEMYST), jeho kolega Franta to už desiaty rok ťahá aj s uznávanými veteránmi sofistikovane podávaného thrash metalu ASMODEUS.
V minulej recenzii som zhrnul svoje dovtedajšie dojmy z tvorby šumavských deathmetalistov, môžem teda rovno priblížiť deväť skladieb, ktoré svižne prehrmia za tridsaťtri minút a nejaké drobné. Skôr kratšia stopáž materiál zhutnila, akoby bol dôraz položený na podstatu, ale pritom sa stále nájde dosť priestoru na nadstavbu v podobe atmosféry a skladateľských nápadov. Tie neohúria novátorstvom, skôr tým, ako prirodzene a nenásilne zapadnú do pravoverného death metalu, ktorému korene v 90. rokoch neodškriepi nikto. V podstate ich ctí aj kvalitný zvuk zo štúdia Hellsound.
Ten by docenila aj nejedna skupina záverečnej generácie švédskeho melodického kovu smrti 90. rokov, kam by MORTIFILIA zapadli bez nejakých problémov a navyše konštatujem, že bez ohľadu na prinajmenšom podvedome priznanú inšpiráciu sa im podarilo nájsť príjemnú dávku vlastného výrazu, podľa ktorej ich spoznáte. Využívanie dvoch šťavnatých „chraplákov“, gitarová hra, harmónie, práca s náladami, skrátka, nejakú kapelu „odtiaľ zhora“ vám to pripomínať môže, ale budete cítiť, že hrá niečo iné a nepočujete to prvýkrát. V ich hudbe sa starý dobrý severský chlad delí o priestor s temperamentom a náladovosťou, je tu veľa celkom strhujúcich harmónií a pokiaľ ide o melodiku, má svoje skoro až do seba zahľadené momenty, vie však zaburácať až tak, že by dokázala zachrániť tie albumy AMON AMARTH, ktoré už vážne trpia syndrómom „chlapi v robote plnia záväzok voči vydavateľstvu“.
„The Great Inferno“ prináša ostrý, niekedy priam rozhnevaný melodeath, ktorý je sympaticky hravý, nebojí sa ani vsuvky so ženským vokálom či zborovým spevom, a vyvrcholením je záverečná chuťovka/orgia/úlet „Gory End Of The Glory Road“, ktorá nás vo finále vrhne do čias sedemdesiatkového hard aj art rocku, niekam medzi FOCUS a DEEP PURPLE. Znie to dobre, skoro by som povedal, že takúto poctu klasikom si cením viac než nejakú ďalšiu DM verziu „Doctor, Doctor“ od UFO či podobnú vec, ktorou rôzni synovia smrti niekedy svetu dokazujú „nie sme pitomci, poznáme aj klasikov“. Texty z pera známeho hudobného publicistu Jana Petrička sú inšpirované Dantem Alighierim, rámcovo ide o „prerozprávanie“ jeho Pekla. České verzie bez pripomienok, ale pri čítaní anglických som mal často pocit „toto by niekto s EN ako rodným jazykom napísal inak“. Odhliadnuc od tohto sa MORTIFILIA opäť o kúsok posunuli a fanúšikovia melodickej podoby žánru by „Peklu“ mali dať šancu.
Solídne nadpriemerné hodnotenie si tento melodický death metal zo šumavských hmiel zaslúži za kompaktnosť a nápaditosť bez toho, aby sa o to druhé snažil kŕčovito.
1. The Great Inferno/Man in the Garden of Fire
2. The Call of Lust
3. Il Gran Vermo
4. Underneath Their Feet
5. On the River of Pain
6. Wolves at the Door
7. The Head of Medusa
8. All the Worships of Demons
9. Gory End of the Glory Road
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.